1. Manual d'ús @ 05/10/2004 01:58

Aquesta és una experiència que pel que crec és del tot innovadora, tots/es haureu llegit algun cop un llibre d’aquests de tria la teva pròpia aventura, oi? Doncs m’he el propòsit de crear una història semblant, però alhora totalment diferent. M’explico...

Tenia ganes de tornar a escriure després de molt de temps sense fer-ho. Però cansat de determinades formes de l’escriptura tradicional he cregut que el sistema de blog pot servir per crear l’escriptura d’un llibre interactiu

De quina forma?

Doncs aniré publicant capítols sense no massa periodicitat. Els comentaris que habitualment s’utilitzen per a comentar el blog, poden servir per a explicar cap a on us agradaria orientar la història, què us agradaria que li succeís al/s personatge/s. Un cop m’hagi llegit els comentaris hem plantejaré si seguir-vos el fil o no, intentaré captar al màxim les vostres opinions.

Accepteu el repte?

Salute!
Oriol Rigola

-

Navegació:

La lectura es fa clicant als botons de [ Pàgina anterior ] per anar la entrega posterior, i [ Pàgina següent ] per anar a l'anterior, vaja al revés del normal...

Salute! 

--- 6 Veus ---

ma 05/10/04
jo m'ho llegiré, això ja ho tens ;)
moz 05/10/04
Repte acceptat!
ainahappy 05/10/04
wo!me pareix una molt bona idea. ara no estic molt inspirada xo sempre q pugui intetare ajundar-te a completar aqesta historia. muaaaacks!!
somni 05/10/04
guay :P
xim-xim 06/10/04
perfecteeeee :D
mcalpena 07/10/04
sóc una friki dels llibrejocs! si, acceptat!
2. L'inici @ 05/10/2004 01:59

Estava esgotat. El plantejament de passar-me massa temps tancat sense veure res més enllà d'aquelles quatre parets m’espantava. La cambra, esta tota embuatada amb una mena de roba plastificada com si d’un castell inflables d’aquests de lona es tractés. Com podeu imaginar no té cap mena de luxe. Una porta per la que un dia hi vaig entrar, i al costat, una porteta, ambdues tancades. Una pica i un lavabo. Un llit, que consisteix en un matalàs d’espuma amb una funda de roba barata. Una petita finestra, situada a una alçada considerablement inaccessible, deixa entrar un xic de llum natural, cosa que hem fa pensar que a l’altre costat d’aquella finestra hi ha el món exterior. Un llum d’un fluorescent que de vegades emet un xiulet, força molest durant els primers dies, però que amb el temps està sent la meva única companya durant la meva reclusió.

Mai m’hagués imaginat que seria així. Quant, força temps enrera, hem varen plantejar la idea de participar en aquelles proves, hem va semblar força interessant per als meus estudis. Què millor que tenir calma i tranquilitat per a poder fer nous plantejaments sobre el projecte, i qui millor que jo per a participar-hi. Tot i que estava clar que el fet de que la persona investigada tingués un coneixement previ del projecte podia estar més o menys preparat per allò que se li podia esdevenir. Així que creia que hem resultaria fàcil superar aquesta incomunicació.

Jo no coneixia massa els detalls tècnics de la sala d’aïllament. La meva part era estudiar la possible pèrdua de la capacitat sociabilitzadora en un subjecte després d’haver estat aïllat per complert de tot. Era un estudiós de les societats natives amazòniques, així com de les micro-societats que es formaven en llocs com presons, camps de refugiats, etc. Alguns d’aquests estudis varen finalitzar-se després de diversos anys de discussions amb els responsables de l’administració econòmica del departament d’investigació de la facultat. Odiava aquella maleïda burocràcia, però vaig acceptar aquell projecte per que hem sufraguessin les despeses inesperades que van suposar les pluges tropicals per als meus estudis. Així doncs, desconeixia en absolut el funcionament de l’ordinador, així com dels altres aparells que eliminaven qualsevol mena de contacte, ni tan sols visual, amb altres persones. No m’agradava massa la idea, però no m’hi vaig poder oposar si no volia veure perduts tots aquells apunts que quedaren soterrats sota unes quantes tones de fang.

Avui, després d’un parell de setmanes, he decidit omplir el temps escrivint aquest diari, per ocupar el meu temps en alguna cosa, més enllà dels meus estudis, de dormir, de masturbar-me, etc. Espero que serveixi per a que el meu cap deixi de pensar tant en el mon que he deixat fora.

La porta menuda s’obre. Entra una safata de plàstic tou amb unes caixes menudes del mateix material i un petit got. Era el dinar. El cert és que no feia massa que m’havia llevat, però allà havia perdut la noció del que era el dia i la nit. Doncs, a part de la llum que entrava per la finestreta, poques referències tenia del que realment succeïa en el món exterior. Però en aquella situació, encara era pitjor. Feia un parell de dies que plovia i no entrava massa llum, només la dels trons i llampecs que espetegaven tan fort que aquelles robustes parets, no podien impedir que sentís. 

--- 9 Veus ---

rocketbc 05/10/04
Quina experiencia no?¿?¿ Te que resultar una mica dur i diferent!!! Sort i que vaigui be! I que superis aquest trauma!!
rocketbc 05/10/04
O sento mo havia cregut!! no us enrigeu de mi!!
moz 05/10/04
Bé, desprès de la pífia d'en rocket, em permeto el luxe d'esciure el primer comentari referent a la història. A part de felicitar-te per que està molt ben escrita, estaría molt bé que ara el protagonista rememorés alguna expieriència passada rotllo relat independent o que l'experiment comences a tergiversar i intententessin veure quan aguanta sense dormir, sense masturbar-se, sense menjar. Que vulguin comprovar tota la resistència humana en si i com s'ho pren el protagonista. Continua amb això, eh?
albertsanchez 05/10/04
Estic d'acord amb en moz.
Tot i aixó em sembla un repte bastant fort començar i intentar fer una història interessant en un lloc on t'obliguen a que no et passi res...
Tot i així se'm acaba d'ocòrrer que podriem fer això que en Moz proposa de recordar, i llavors que el tio, al estar tan aïllat comenci a delirar i a ficar-se en els seus records modificant-los o alguna cosa de l'estil.
Sí, és paranoic, estrany i surrealista però és el que hi ha XD
Què us sembla??
Salut i força
albertsanchez 05/10/04
Per cert, proposo un canvi de fons, el blanc fa mal als ulls, jo hi posaria un color estil blau clar.
Salut i força
xim-xim 06/10/04
Sí, sí! que deliri! que li posin sons monstruosos i ell pensi que són al·lucinacions, però en realitat no ho són... però si se'ns torna boig el protagonista ens quedem sense narrador!
potser es podria alternar amb informes dels investigadors...per saber tb què és cert i què és imaginació
Molt bona idea, rigola!
anonim 07/10/04
Les al·lucinacions combinades en moments de gran clarividència o inclús d'elevació mística poden aportar móns paral·lels a un món (el real) tan escàs d'emocions. (Atacs de masturbació compulsiva tampoc estarien malament) La Rana Marrana
anonim 02/11/04
Ei tio, sóc l'Agus. Acabo de començar a llegir les desventures d'aquest pavo. Bufff, aixo promet. Jo crec que la història hauria d'anar més aviat per la possibilitat que ell comenci a creure que la investigació que s'està fent´no és la que es creia. Crec que la societat, o el que sigui que l'estudia hauria de ser força xunga.
anonim 11/11/04
Una persona tancada tant de temps en un espai reduit, acostuma a patir, a part de la pressió psiquica agarrotaments a les extremitats per culpa de la poca movilitat. Depressions, paranoies, mal al cos degut a no fer absolutament res. Etc. Continua així.. FELICITATS.
Ororo
3. Apunts @ 07/10/2004 11:44

Després del sopar de l'altre dia, hem vaig ficar a dormir i no sé quant de temps m'hi vaig estar. Crec que he dormit dos dies seguits. Penso que en Roger, el cap de projecte, deu estar cagant-se en els meus morts, amb la poca paciència que té deu estar mossegant les parets. Ara crec que ja he vist on tenen una de les càmares de vigilància, l'altre dia hem vaig entretenir a treure'm els mocs davant d'ella. En Roger mai havia destacat per ser un home tranquil i allò segur que el treia fora de si.

Recordo quan vaig conèixer en Roger. Va ser fa sis anys, quan vaig anar a fer una expedició a Bòsnia i Hercegovina. Ell estava col·laborant en una ONG que participava amb la reconstrucció del barri de Mojmilo de Sarajevo. La seva participació allà era bàsicament burocràtica, cosa que implicava negociar amb militars i polítics corruptes, i ell d'això en savia força. Sempre li havia agradat saber moure fils, això el feia sentir important. Recordo que una vegada va fer que uns militars servis deixessin passar el nostre comboi pel mig del seu campament, carregat de caixes de la Mitja Lluna Roja, fent creure que eren material de canvi per armes per als seus compatriotes macedonis, no sense abans deixar anar 1000 dolars americans. Sense ni una sola gota de suor, davant d'aquells humanots que ens apuntaven amb aquelles AK-47. Quin gran negociador és el Roger, negociant només el supera el dòlar.

L'experiència de Bòsnia i Hercegovina hem va servir molt. A més a més, allà vaig conèixer a Alija Göncz un musulmà sense massa estudis, però realment superava àmpliament qualsevol psicòleg, sociòleg o humanista en quant definir el patró de la personalitat d'una persona. Realment un gran home, de fet hem va salvar d'una mort quasi inevitable.

M'està començant a entrar gana, així que vaig a veure si encara hem queda menjar. 

--- 5 Veus ---

moz 07/10/04
Desprès de sopar caldría explicar la vida de l'Alija Göncz, com el va salvar i estaría molt bé que tingués alguna relació amb el projecte. Aquesta segona entrega l'he trobat com inacabada pel fet de no donar més detalls sobre l'Alija. Suposo que saps el que et fas .
anonim 07/10/04
No estaria malament que (fruit del primer deliri) Alija Gönz fos l'alter ego del narrador i comencés a explicar la seva part oculta a través de la vida (inventada) d'aquest personatge.
anonim 07/10/04
L'anònim anterior és obra de : 
La Rana Marrana
albertsanchez 08/10/04
mmm vols dir com pulp fiction, enfocar la historia des de un altre punt d vista amb diferent esdeveniments etc?
Salut i força
xim-xim 08/10/04
jo crec k estaria bé que negociant negociant, en roger hagués vengut l'experiment als dolents (sempre n'hi ha d'haver, si no la cosa no tira! xD) o sigui que el nostre personatge ara és a les mans d'uns individus perillosos sense escrúpols... l'història de l'Alija Göncz va bé que trigui una mica, això de posar el carmelet a la boca està bé...però que es noti una mica més el gust!
4. Roger Garcia @ 20/10/2004 03:54

Recordo que era un dia amb molt de sol, en ple mes d'agost. Jo estava aprofitant la hora lliure que tenia per a prendre el sol al pati de la universitat. Sempre m'hi quedava alienat repassant una i altre vegada aquells arcs que l'envoltaven. Aquell dia havia decidit portar un llibre d'un col·lectiu de tendència força anarquista del Brasil, tot i que no ho declaraven públicament, que parlava sobre la situació dels presos en diversos centres penitenciaris d'aquell país. De vegades tinc dubtes alhora de valorar quin és l'estat que exerceix un grau de crueltat més alt sobre els seus reclusos i recluses. La veritat és que força països es discutirien les primeres posicions. En aquell informe es parlava de tot un seguit de vexacions que ni el mateix marqués de Sade hagués pogut arribar a imaginar.

Ell es va aturar davant meu. Crec que el fet de trobar-se algú llegint aquesta mena de llibres i que sobrepassava la mitjana habitual entre tant alumne amb acne el va deixar desconcertat.

- "Disculpa, el meu nom és Roger Garcia. Tu deus ser el nou professor de Sociologia. T'importa que et tracti de tu? Pots fer el mateix." - El seu descobriment hem va deixar sorprès. Sempre m'he quedat amb el dubte de si tan lluny se'm veia la cara de professor novell.

- "No, cap problema."

Va convidar-me a acompanyar-lo a fer un cafè al seu despatx. En aquell moment era cap d'un departament, que casualment resultava ser el meu.

- "Hem va deixar realment impressionat la teva tesina sobre la situació dels reclusos turcs." - De nou hem va sorprendre, aquella tesina m'havia comportat una setmaneta d'insomni, però no me'n sentia massa orgullós. De fet, m'he plantejat algun cop de refer-la sencera per a publicar-la. Encara en guardava tots els apunts, acostumo a fer-ho. Convisc envoltat de papers.

En Roger és un home d'edat mitjana. No massa robust, però si corpulent. Pateix una mica d'alopècia, cosa que, conjuntament amb les ulleres fines, reforça el seu caràcter. En sentir-lo, dóna la confiança de saber de què parla. Realment, és capaç de convèncer a qualsevol que en algun lloc del nostre planeta existeixen elefants voladors si s'ho proposa, i sense proporcionar-te cap substància psicotròpica.

De vegades me l'imagino, allà davant de la pantalla, amb aquell somriure sarcàstic que va fer quan vaig dir-li que m'oferia de cobaia. 

--- 5 Veus ---

moz 20/10/04
Jo vull veure la vida de l'Alija Göncz!!
albertsanchez 20/10/04
La gent que li interessi el projecte, estaria bé que comentès el text per deixar constància de que l'ha llegit i si canviaria, alguna cosa, no creieu?
Per mi està bé a mès ben redactat, com a mínim jo m'imagino la situació al estil pel·licula força bé.
Salut i força
rigola 21/10/04
Moz, vesteix-me lent que tinc pressa (com va dir no sé qui)... Tot arribarà, paciència.
Albert, merci per la col·laboració. De fet estic esperant un xic més de participació. Agraeixo molt als que ja opineu.
laranamarrana 25/10/04
Tot plegat sembla molt altermundialista, alternatiu i multiculti chupi way!!!.
Jo vull veure el suïcidi de n'Alija Göncz ofegant-se en els seus vòmits, després de llegir (voluntàriament) el llibre "Mi Bigote y Yo" d'un tal PP María Ànsar
PD.- Un corrector ortogràfic i gramatical no sobraria pas...
anonim 02/11/04
Ummmm, un socioleg suposadament bona persona dona molt de joc si en realitat és un mamón
5.  Alija Göncz @ 04/11/2004 05:18

Alija era un bosni musulmà que havia perdut gran part de la família en la Segona Guerra Mundial en camps de treball nazis. Ell se'n va salvar de miracle perquè era molt jove, i en acabar la guerra va estar apunt de morir de malalties diverses que va agafar en el camp. M'havia explicat històries força macabres d'aquells moments.

Es passava llargues hores assegut al menjador de casa seva, a la vora de la llar de foc en el seu balancí. Sota el quadre un xic figuratiu del Mariscal Tito que acompanyat d'una litografia de Kandisky, contrastava amb el resta de la decoració que era més aviat clàssica. Al costat de la llar de foc, la seva llibreria que escassament contenia guies de carrers, manuals de tarifes postals de la seva antiga feina de carter, i algun llibre de poesia d'en Vladimir V. Majakovskij. Sempre deia que enyorava aquell passat en que rèien de les misèries pensant en els somnis que potser algun dia assolirien.

Quan el vaig conèixer, Alija estava intentant recuperar uns papers, segons sembla de molta importància, de dins d'un edifici de correus ja en runes. Eren restes d'aquella burocràcia iugoslava que li havia donat tants mals de cap en el passat. L'edifici estava en una zona plena de franctiradors servis. Jo anava amb un vehicle de la Creu Roja en mig d'un comboi d'ajuda humanitària que passàvem per davant de l'edifici.

Un jove croat que es deia, o es feia dir, Krist i jo érem els únics ocupants d'aquell vehicle atrotinat al que li faltava una de les portes. Tot i això, en aquella situació, allò semblava una "limousine". Estàvem a punt d'arribar a la zona controlada pels croats. Alija, a qui encara no coneixia, sortia d'aquell edifici amb un manyoc de papers sota el braç. De sobte, un tret va tocar el nostre vehicle, varen punxar-nos la roda. El noi que m'acompanyava va fer el que va poder per a no perdre el control, però el cotxe es va estavellar. Només recordo a Alija corrent en mig de les runes en direcció a mi. Després vaig despertar a l'hospital de campanya. Estava ferit lleu, amb un trau al cap.

No recordava res del que havia passat. Krist més tard hem va explicar el que va passar. 

--- 4 Veus ---

moz 04/11/04
Lògicament no cal dir que volem saber la relació de l'Alija Göncz amb tota la història i acabar de saber el que va passar xD. Gràcies per tornar a postejar, que havia passat una mica massa temps des de l'últim cop...
xim-xim 05/11/04
Bé, bé! Presentaràs algun altre personatge?? I al protagonista li passarà alguna cosa? és que si es passa l'estona recordant aleshores l'experiment perd gràcia, i mira que en tenia!
anonim 08/11/04
Ei, jo ho trobo bastant bé. S'introdueixen temes interesants i d'intriga a l'història, crec que podries aprofitar algun d'aquests elements: els papers q recuperava Alija o el propi personatge per desviar l'intriga de la narració, es a dir, ficar pistes falses lo que Hitchcock anomenaria un Mc Guffing (o algo així) Agus.
laranamarrana 09/11/04
Ai... encara recordo quan existia Iogoslàvia, el Pacte de Varsòvia, les grans parades militars de la Plaça Roja, la Guerra Freda, el Mur de Berlín i, en definitiva, quan la URSS era una superpotència amb els iankis cagats de por. No estaria malament fer-hi algun flash-back.
6.  S'han acabat les pluges @ 10/11/2004 02:31

Avui tot just fa un mes que sóc aquí dins. La veritat és que començo a estar-ne cansat. Trobo a faltar l'aire, el vent, la pluja, el fred, la calor, caminar per un parc, el sexe, l'alcohol, fins i tot les tifes dels gossos en mig del carrer. Amb totes les hores que paso aquí només visc dels records del passat. Hem poso a recordar alguna de les noies amb qui vaig estar en el passat i començo a fregar el meu cos, talment com quan era jove.

Recordo especialment a Laura, una alumna que brollava joventut per tot arreu. Vàrem estar junts diverses vegades, durant un parell d'anys, tot i que en el segon any jo ja no la tenia d'alumne. Ella era una estudiant model, procedent d'una família de pocs recursos que s'havia hagut de fer ella mateixa. Tot i la seva juvenil edat, tenia clar el volia. La vegada que més bé vaig estar amb ella, va ser un cop que ens vàrem tancar al despatx del rector.

Ella portava una brusa de tirants blau marí, amb un escot que deixava entreveure aquells pits tan macos que tenia. Els pantalons ajustats, marcaven unes cames ni massa primes, ni excessivament grosses. La cintura estava envoltada amb una beta de vellut rosa en forma de cinturó amb la única funció de decorar aquell preciós cos. Les seves natges, formaven una corva gairebé perfecte que els seus pantalons no es molestaven en dissimular. Vàrem coincidir esperant al rector en la sala d'espera, i el seu secretari m'havia dit que trigaria encara una bona estona.

Només entrar a la sala em vaig donar compte de la seva presència. Em va saludar, jo li vaig respondre amb un somriure. Havia de recollir un dossier de no sé quin treball que el bidell li havia dit que tenia el rector. Mentre m'ho explicava, va deixar de creuar les cames; els seus pantalons ajustats varen començar a insinuar unes formes que hem resultaven familiars. No vaig vacil·lar i vaig convidar-la a passar al despatx. Vaig tancar la porta al seu pas. Ella hem va abraçar amb força mentre ens vàrem començar a donar petons, cada cop amb més passió. Vaig passar el fiador de la porta.

La catifa del despatx, suau com una manta de cotó, ens va acollir en mig d'aquell acte visceral. Estirats al terra, vaig començar a acaronar-li la vulva, primer per fora els pantalons, i després per dins. Li llepava els pits, mentre ella, feia esforços per a no deixar anar cap crit. De mica en mica la llengua va anar acariciant el seu cos, fins a arribar a les seves parts més íntimes. Ella va començar a descordar-me els pantalons i tocar-me lleugerament, primer amb la mà, després amb la seva llengua. Després d'una estona, em va fer girar de forma violenta, trobant-me de sobte mirant el sostre del despatx, mentre ella se'm posava a sobre, ficant-me dins seu. Jo no podia fer massa més cosa que tocar-li aquells pits mentre ella, sobre meu, hem deixava sense alè. Hem va fer córrer dins seu.

Va agafar el dossier, que estava sobre la taula, hem va donar un petó i va sortir per la porta, després de treure el fiador, mentre jo m'acabava de vestir.

--- 5 Veus ---

moz 10/11/04
Es el que no m'agrada dels relats eròtics: que es dificilíssim trobar una explicació per a que comenci tot. Per cert, el relat ha començat molt bé (la descripció de la Laura) però s'ha anat espatllant. En quant al pròxim que jo vull... qualsevol record: l'Alija Göncz, un altre relat eròtic una mica més creible, una auto-descripció del prota, la seva trajectoria i a ser posible amb una mica més d'ordre del que han portat els posts fins ara, per què trobo que queden força desendreçats. Tot i les crítiques (que al cap i a la fi vas demanar), segueix escrivint, eh?
rigola 11/11/04
No el veus prou creïble?... Bé, el que passa és que tampoc no volia entrar en massa detalls...
Salute!
Oriol
anonim 12/11/04
Ei, jo ja veig bé aquesta més o menys caótica distribució de les histories q s'expliquen. Al cap i a la fi és un pavo que està tancat sense fer res. Com a inici ja m'està bé, però tb espero delitos el moment en q aixó comenci a tindre un fil conductor.
anonim 12/11/04
Ei, jo ja veig bé aquesta més o menys caótica distribució de les histories q s'expliquen. Al cap i a la fi és un pavo que està tancat sense fer res. Com a inici ja m'està bé, però tb espero delitos el moment en q aixó comenci a tindre un fil conductor.
laranamarrana 12/11/04
Posats a demanar... jo vull 2 ous fregits amb patates i mig pollastre al forn
7. El temps @ 16/11/2004 11:52

Tinc el pressentiment de que els meus càlculs de dies no són del tot verídics. Sospito que estan manipulant els temps de les hores de llum de la meva cel·la. No tinc cap rellotge ni res fiable que demostri ni la hora que és ni el dia en el que estic. Sospito que la finestra que teòricament donava llum natural, conjuntament amb alguns sons que sento que de vegades m'arriben tímidament, no són res més que una ficció creada per fer-me creure que plou o no, que és dia o de nit, o fins i tot que hi ha ocells a prop. Començo a creure que no hi ha res més lluny de la realitat.

Començo a sentir-me com una gallina de granja, només em falta posar ous. Alguns dels sons que m'arriben, em desorientaven fent-me creure que sóc a prop del mar, de vegades al costat d'una carretera, de vegades a prop d'unes vies de tren... Però cada dia sembla que estigui en un lloc diferent.

Així és que ara mateix estic absolutament perdut. Sense saber on sóc, quin dia és, ni tan sols si queden molts "dies" fins la fi de la meva reclusió. Ni tan sols aquest ordinador em permet descobrir res d'això, just fer escriure, dibuixar, i poc més...

El cert és que no sé com omplir les hores, em canso fins i tot de dormir. Començo a sentir-me esgotat.

--- 7 Veus ---

moz 16/11/04
Ara... alguna alucinació potser?
albertsanchez 16/11/04
hem=em
Crec que de moment anem bé, un parell de records amplis i ben definits i els primers símptomes de l'aïllament.
Em sembla q això de les alucionacions hauria d'apareixer discretament.
Salut i força
llibreobert 17/11/04
Ja està modificat, merci.
Salute!
Oriol
anonim 18/11/04
Bé, un cop modificada la realitat que l'envolta jo també trobo que és el moment en que comencin les alucinacions. Es podria explicar com li arriben els aliments i l'inici de paranoies sobre si aquells aliments porten algún tipus de substancia química. ¡Drogats de merda!!!!!! Agus
laranamarrana 18/11/04
"hem demostri "?
"hem donava"?
"hem permet "?
"just fer escriure"?
"hem canso"?
"que és dia "?
"hem falta "?
"hem desorientaven fent hem fa creure "???
"hem queden"?
Hem pots dir si tens diccionari?
Hem diràs si has trepitjat mai una escola?
Ja fer que hem no sé què?
llibreobert 19/11/04
Crec que ara si, oi?
Salute!
Oriol
laranamarrana 19/11/04
Val, pot passar com a llengua escrita...
8.  El principi @ 24/11/2004 02:25

Un dia, quan tot just havia acabat de fer classe, sortia de la universitat i vaig sentir una botzina.

- "Ieps! Que has aconseguit esquivar les fans? Vols que et porti?" - Va dir en Roger. Amb la cara de fastiguejat pel comentari, vaig accedir a pujar al seu cotxe. - "No sé com t'ho fas, mira que fa anys que dono classe i mai alumne s'ha aturat ni a saludar-me. Encara estàs amb aquella del primer curs... Laura?"

- "No està a primer curs!" - vaig dir força enfadat. En Roger sempre m'acusava de anar amb noies massa joves, però no era cert, la Laura ja passava dels vint-i-cinc. - "I a més a més no estic amb ella. Només és una amiga."

- "I ella ja ho sap això? Per que ja porteu un parell d'anyets, no?"

- "Si, si que ho sap, i des del primer dia. De fet és ella la que no vol res més." - Jo m'havia començat a plantejar mantenir una relació més seriosa amb ella.

- "Ui! Que tenim al ‘sex-simbol’ de la universitat enamorat."

- "No és això, el que començo a necessitar una altra mena estímuls." - Quan vaig acabar la frase vaig notar que podia ser malinterpretada, cosa que em va demostrar en Roger quan va esclafir a riure.

- "Bé, parlem de temes més seriosos." - En Roger va resituar-se al seient mentre mirava pel retrovisor per a canviar de carril. - "Avui he tingut una reunió amb el senyor Gomis." - Aquest nom m'obligava a prendre aire i desitjar que no fossin males noticies. - "Hem estat parlant dels pressupostos de l'any vinent i diu que ens hauríem de plantejar acceptar participar en un projecte privat d'un important patrocinador de la universitat."

Les universitats, tot i ser públiques, tenen una part d'ingressos força importants procedents del sector privat. Mai m'havia agradat participar en aquests trapijocs, i sempre que m'ho comentaven responia amb un rotund "No!".

- "Espera, aquest és un cas molt particular, es tracta de fer un estudi sobre el comportament de les persones incomunicades, durant i després d'una reclusió."

El tema realment m'atreia, però la participació d'empreses foranes m'espantava. Potser ara hem començo a penedir d'haver acabat participant d'aquest malson.

--- 4 Veus ---

moz 25/11/04
La primera frase no s'entén. En quant al pròxim post, continua la conversació, els moments previs a l'aillament o parla una mica més sobre la vida del prota.
anonim 25/11/04
ummm, ens aproximem a l'inici de la història? "Chicha chicha" volem que s'animi més l'assumpte. Agus
laranamarrana 25/11/04
El més interesant de tot són els continus flash-backs que fan la narració molt àgil i entretinguda (el tema ortogràfic i gramatical millor no tocar-lo)
llibreobert 26/11/04
Rectificada la primera frase... Merci Moz!
Salute!
Oriol
9. Malestar @ 02/12/2004 05:29

 Avui he vomitat dos o tres cops. La veritat, el menjar d'ahir hem penso que no hem va entrar massa bé. Crec que el pollastre no estava bo o una mica passat. Trobo a faltar el bon menjar, per exemple... un bon plat de galtes de porc amb salsa. Mmmm...

Recordo a casa d'Alija, jo vaig voler anar a agrair-li que m'hagués salvat la vida. El cert és que no me'n vaig sortir massa bé. Alija era un home que sempre ho donava tot pels altres. Només arribar ens va convidar a que l'acompanyèssim a sopar, un oferiment que no podíem rebutjar. Krist i jo vàrem seure a la taula mentre Alija anava traient un parell de plats més.

- "Tranquils, de vegades faig prou menjar per dinar i sopar tota la setmana." - Va dir Alija amb aquell somriure carregat d'or, en un català casi perfecte. "A més a més, prou feu jugant-vos la vida per nosaltres dia a dia."

- "Bé, crec que això és una mica exagerat, crec que ho fem per treure'ns remordiments en quan veiem les noticies des del sofà del pis de Barcelona, fent veure que és alguna cosa que no ens afecta." - Realment em vaig sentir orgullós d'aquella frase, mentre somreia com un babau admirant a aquell humil home que m'estava servint la sopa. - "Com parla tant bé el català?"

- "Tractant amb col·laboradors. Sempre m'han agradat les llengües romàniques, i com molts cooperants sou d'aquelles terres. En canvi, aquestes són unes terres bèl·liques, sempre ens em barallat, en lloc d'ajudar-nos. Entre nosaltres, els nazis i les ànsies de riqueses i poder, aquestes terres han viscut molts banys de sang."

- "Doncs realment parla un català que ja voldríem parlar-lo molts d'allà." - Vaig dir amb sinceritat. Alija em va ensenyar que algunes paraules del català tenien origen àrab i algunes d'altres tenien origen romaní.

- "Jo no speak català, but I entenc." Va dir Krist en un intent de participar en la conversa.

La sopa, amb trossos de carn i alguns talls de pastanaga, acompanyats per unes estrelles de pasta, realment va ser molt agraïda. Vaig trucar per radio per avisar de que arribaríem un xic més tard al campament, que no calia que ens esperessin.

- "Així què li ha cridat a venir a aquest infern?" - Va preguntar Alija mentre s'acabava la sopa i s'aixecava a cercar els segons plats.

- "Crec que com va dir algú que crec que coneix, prefereixo morir de peus que morir de genolls." - Vaig dir fent una mirada de complicitat a Alija. Que em va respondre amb un somriure.

El segon plat era pollastre amb herbes i una salsa que em recordava una que feia mon àvia amb aquell regust a pebre que tampoc es feia ni massa amarg ni massa picant. Krist, lluny de la conversació, no treia els ulls del plat, estava realment encisat amb aquell menjar.

- "La veritat de vegades havia pensat en anar-me'n viure en una illa deserta i abandonar el món a la seva sort, però la meva feina m'ho impedia. Jo realment hem creia que podríem canviar el món, però després de la mort del Mariscal, tot es va començar a corrompre."

Jo l'escoltava embadalit, i encara sorprès de com aquell home, ja gran, encara s'atrevia a ficar-se en mig de foc enemic per salvar la vida de dos desconeguts.

--- 1 Veu ---

laranamarrana 03/12/04
Mol miyor, una hortographía cuassi parfecte
10.  Fent exercici @ 15/12/2004 12:44

Avui he decidit posar-me a fer exercici. La sala és prou gran com per a poder córrer alguns metres encara que sigui havent de fer-ho en cercle. Mai he estat una persona massa esportista. De jove jugava a bàsquet a l'escola, però quan tots els altres van començar a crèixer jo hem vaig quedar una mica més enrera i, a més a més, m'havia començat a engreixar. Per extrany que sembli, ara que no faig esport és quan més prim estic, i a més a més, penso que aquí dins dec haver perdut uns quants quilos més. El menjar no està massa bó. Crec que el deuen portar de la cafeteria de la facultat, que era prou dolent. Jo hi anava alguna vegada a dinar o a fer el cafè. Em sentia més còmode entre els alumnes que amb els professors. Allà va ser on la Laura se'm va presentar. Les classes estaven prou plenes de gent com per a no haver aturat la mirada en ningú en concret. A més a més, parlant de les inmundicies de la humanitat, l'últim que hem passava pel cap era entretenir-me a mirar les alumnes que tenien. Encara que no negaré que n'he tingut alguna alumna amb qui aturava la vista, com la Laura. N'hi havia algunes anaven vestides que semblava que estiguessin a la caça del refredat, que les seves menudes peces de roba insinuaven els seus juvenils cossos. Encara que jo ja feia anys que començava a sentir més interès per algunes dones que estaven fent la seva segona o tercera carrera i que tranquilament podien ser mares de les altres alumnes. Recordo a Sonia, una alumne que ja rondava els quaranta. Era un xic grassoneta, d'origen sudamericà, crec recordar que era de Nicaragua. Aquella dona coneixia a tothom, era una dona molt afable. De fet, ella em va ensenyar trucs que alguna gent de la universitat utilitzava per a treure beguda gratuïtament d'una màquina de begudes del campus. De vegades venia de festa amb el Roger, la seva dona i jo. Va venir a dormir algun cop a casa meva, i jo també vaig dormir al seu pis d'estudiants. Es clar que ella destacava un xic en edat a algun dels seus companys de pis, però allò semblava no importar-li.

El primer dia que vaig ser a casa seva, aprofitant que no hi eren els seus veïns. Feia temps que no entrava en un pis d'estudiants, un canvi hem va impressionar, radicava en els posters de plantes de marihuana que hi havia entre fotos de porno-stars. Aquelles fotografies pornogràfiques hem varen incomodar un xic el sopar. Però Sonia va fer-me oblidar ràpid aquella decoració, primer acaronant amb el peu el meu membre mentre sopàvem, i després arrossegant els postres, cireres, pel seu cos nu mentre jo les perseguia amb la meva llengua. La meva llengua va acabar explorant els seus llavis inferiors, mentre acaronava els seus pits. Gemegant de forma abrupte em va demanar que la penetrés. No vaig poder negar-me a la invitació. Una estona més tard reposàvem abraçats al seu llit.

L'endemà, al menjador vàrem ser acompanyats per dos joves que posaven crema de cacau en llesques de pà de motllo.

-- 2 Veus --

laranamarrana 15/12/04
Porno, por no, por no millorar l'orthographía as fa al ca sigui
anonim 20/12/04
ei, quan acabis el llibre ho agruparàs per poder-ho descarregar tot junt?
11.  Sentits @ 22/12/2004 05:01

He sentit al Roger. Estava darrera una de les parets. Crec que hi ha una finestra camuflada. Estava parlant del projecte amb algú altre. No he acabat d'identificar l'altre veu. Pensava que no fos el becari aquell que tenia en Roger per a portar-li els cafès. Sembla ser que l'escridassava per que havia escrit malament unes anotacions en un informe. M'agradaria tan donar un cop d'ull a les fitxes on apunten el que faig. Què apunten si em masturbo o si em trec les burilles.

Espero que el Roger no es posi massa pesat amb el pobre becari, no seria el primer que marxa en mig d'un projecte seu. Tampoc crec que fos l'últim que ho fes. Realment, no entenc perquè es comportava així amb ells. Sempre he pensat que descarregava les frustracions que tenia per culpa de l’alumnat en vers dels seus becaris. El rector ja li havia donat algun avis, amenaçant-lo de retirar-li aquest ajut. Ell sempre es justificava dient que “així aprenien a sobreviure”. Després d’escridassar al seu becari he sentit una bona estona de silenci, perseguit d’un cop de porta.

Sempre he fracassat en quant he intentat ser creatiu en trobar coses per omplir el meu temps d'oci. A més a més mai he estat una persona massa sociable, amb la qual cosa quan arribava a un lloc desconegut a participar d'un projecte, m'estava dies i dies dedicant el temps als meus apunts. Però ara que tinc més temps que mai, haig de començar a buscar coses amb que omplir-lo. Així que he començat a fabricar-me uns escacs. Ho vaig veure fer per primer cop en una presó de Sudamèrica, on els reclusos es fabricaven les seves pròpies peces d'escacs amb les molles del pa. Li he hagut de modificar algunes normes per poder jugar en solitari. Les fitxes no són cap meravella, però tampoc ningú vindrà a queixar-se. Però crec que començo a avorrir-me, guanyo sempre.

Enyoro les partides d’escacs que feia al bar de la facultat amb algun dels alumnes. En Joan, un noi de tercer curs, era tota una màquina jugant-hi. De fet, va guanyar un simultani amb deu rivals alhora durant les olimpíades culturals de fa uns anys. Va deixar-me bocabadat una vegada que va fer escac mat en set moviments. Va dir que m’havia fet la jugada del duc d’Edinburg, jo vaig respondre-li que el convidava a una cervesa.

--- 4 Veus ---

laranamarrana 23/12/04
Parole, parole, parole...
moz 23/12/04
I el becari podría ser en Joan...?
joan07eu 23/12/04
jo? a mi deixam, eh? xD
rigola 31/12/04
Parole parole parole
Mina & Alberto Lupo
Chiosso - Del Re - Ferrio (1971)
Parlato: Cara, cosa mi succede stasera, ti guardo ed è come la prima volta
Canto : Che cosa sei, che cosa sei, che cosa sei
Parlato: Non vorrei parlare
Canto: Cosa sei
Parlato: Ma tu sei la frase d’amore cominciata e mai finita
Canto: Non cambi mai, non cambi mai, non cambi mai
Parlato: Tu sei il mio ieri, il mio oggi
Canto: Proprio mai
Parlato: È il mio sempre, inquietudine
Canto: Adesso ormai ci puoi provare/ chiamami tormento dai, già che ci sei
Parlato: Tu sei come il vento che porta i violini e le rose
Canto: Caramelle non ne voglio più
Parlato: Certe volte non ti capisco
Canto: Le rose e violini/ questa sera raccontali a un’altra,
violini e rose li posso sentire/ quando la cosa mi va se mi va,
quando è il momento/ e dopo si vedrà
Parlato: Una parola ancora
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Ascoltami
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Ti prego
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Io ti giuro
Canto: Parole, parole, parole, parole parole soltanto parole, parole tra noi
Parlato: Ecco il mio destino, parlarti, parlarti come la prima volta
Canto: Che cosa sei, che cosa sei, che cosa sei,
Parlato: No, non dire nulla, c’è la notte che parla
Canto: Cosa sei
Parlato: La romantica notte
Canto: Non cambi mai, non cambi mai, non cambi mai
Parlato: Tu sei il mio sogno proibito
Canto: Proprio mai
Parlato: È vero, speranza
Canto: Nessuno più ti può fermare/ chiamami passione dai, hai visto mai
Parlato: Si spegne nei tuoi occhi la luna e si accendono i grilli
Canto: Caramelle non ne voglio più
Parlato: Se tu non ci fossi bisognerebbe inventarti
Canto: La luna ed i grilli/ normalmente mi tengono sveglia/
mentre io voglio dormire e sognare/ l’uomo che a volte c’è in te quando c’è/
che parla meno/ ma può piacere a me
Parlato: Una parola ancora
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Ascoltami
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Ti prego
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Io ti giuro
Canto: Parole, parole, parole, parole parole soltanto parole, parole tra noi
Parlato: Che cosa sei
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Che cosa sei
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Che cosa sei
Canto: Parole, parole, parole
Parlato: Che cosa sei
Canto: Parole, parole, parole, parole parole soltanto parole, parole tra noi

Salute!
12.  Tango @ 31/12/2004 12:17

Un passet, un altre amb mitja volta, un amb aturada, un més en el lloc, volta de la noia, un passet de perfil, pas creuat, creuat amb volta de la noia, creuat amb volta meva, passet de costat, pas balancejat, balancejat amb mitja volta, balancejat de perfil, passet amb canvi de direcció, pas creuat, perfil amb caiguda de genolls, pas lliscant, pas en "L", perfil mirant a contratemps.

Així m'he aixecat avui. Recordant les passes del Tango, abraçat al coixí, ballant en aquest "marc incomparable", recordant quan de vegades anava a ballar Tango amb una sala de ball del centre de Barcelona els diumenges a la tarda. Tenia una amiga Argentina que venia sovint per Barcelona, encara que també ens havíem trobat algun cop a Buenos Aires, aprofitant quan havia d'anar a fer alguna conferència. La vaig conèixer a Bòsnia, ella s'havia apuntat al mateix projecte que jo, però no la vaig conèixer fins passat l'accident.

- Et presento a un cooperant nostre, ella es diu Rosa Bermúdez - va dir-me en Roger.- És de Buenos Aires, una gran sociòloga, va estudiar a Leeds i ara és membre del consell consultiu del Royal Institute.

Jo encara estava un xic atordit, tenia la cama i el braç trencats i anava molt sedat. Krist m'ajudava a aguantar-me dret i anàvem en camí de trobar el meu heroi particular, Alija Göncz. Aquella situació hem va agafar d'imprevist i vaig intentar transformar el meu camissó d'hospital en un vestit un xic més formal i tapant-lo amb el meu batí.

- Em sento afalagada - Va dir amb el seu peculiar accent.

- Ah! Me'n descuidava, i parla un català que qualsevol diria que va néixer a Vic. - Afegí en Roger.

- Disculpi Sra. Bermúdez que ens coneguem en aquesta situació. - Vaig dir un xic avergonyit. Ella va refusar la meva disculpa qualificant-la d'innecessària. - No esperava aquesta visita. Jo de fet anava de camí cap el pati a conèixer a l'home que m'ha salvat la vida.

- En aquest cas, m'agradaria acompanyar-los, si en Roger no hi té res cap oposició. - En Roger va fer cara d'indiferència.- Doncs així hi estem tots d'acord. I si no t'importa diguem Rosa, que dec tenir la teva edat i els meus estudis no són títols nobiliaris. - I tot seguit va emprendre la marxa. Els tres ens vàrem quedar badocs davant d'aquella demostració de caràcter. I vàrem seguir-la.

Dir-li a allò jardí era molt dir. El pas de la guerra per aquells paratges havia deixat els seus rastres. Alija estava allà, assegut en un banc. No era pas la imatge que recordava, d'aquell flash que vaig tenir instants després de que s'estimbés el cotxe, on el veia com un jove esportista que corria en direcció a mi. Era un home ja format, vestit amb una camisa fosca de pana amb quadres, una jaqueta i uns pantalons força sencills. Krist, va deixar-me dret al davant del banc on estava aquell home que s'estava aixecant.

- Jo et present a Alija. Ell ser l'home que treure't del cotxe. - Va dir mentre l'abraçava amb totes les forces que els vendatjes i els guixos em varen permetre.

--- 0 Veus ---
13.  Ofès @ 13/1/2005 12:14

He tornat a sentir a la gent de l'altre costat de la cel·la. Aquelles rialles impossibles de confondre d'en Roger acompanyades dels seus eixordadors crits. No sé ben bé si cridava tant perquè creia que així els seus acudits eren més bons o per que aquella ample caixa toràcica no podia controlar l'exhalació de l'aire que es generava quan reia. En Roger és d'aquella gent que riu dels seus acudits. A més a més, no d'una forma reservada, ans al contrari, li agrada fer notar la seva eloqüència. Té un gran repertori d'acudits, majoritàriament eren acudits masclistes. Més d'un cop, havia rebut alguna queixa per part de l'alumnat, així com per part meva i d'altres companys de la universitat, per culpa d'algun dels seus comentaris políticament incorrectes. Ell sempre es justifica dient que les coses políticament correctes són massa políticament ensopides.

He sentit que parlaven del projecte, i de la meva reclusió. Diuen que calculen que he guanyat uns cinc quilos. No recordo exactament el temps que porto aquí reclòs, calculo que dec portar un parell o tres de mesos, però des de que hem vaig donar compte de la manipulació que feien del meu dia i de la meva nit vaig decidir deixar de contar-los per a no posar-me més nerviós. Crec haver entès que en Roger comentava alguna cosa sobre el tema i que parlava d'un parell de dies amb llum de sol. Per mi, tant m'és, ja he après a dormir indiferentment de la llum que tingui. Per a mi ja no hi ha dia o nit. Simplement estic despert o dormo, i menjo quan tinc gana. Crec que estic superant prou bé la prova. De totes formes, desitjo que s'acabi aviat i refregar-li per la cara al Roger que he sobreviscut a la seva tortura.

De fet, començo a pensar que es fiquen a parlar prou fort per a que jo els senti, i fan comentaris per a que jo els senti. Si, perquè hi ha hagut algun comentari que m'ha ofès. Han parlat de la Laura de forma despectiva, tractant-la de criatura, com si d'una nena petita és tractés. Sé que al Roger mai li ha caigut bé i sempre l'ha vist com una criatura repel·lent. Però jo sempre l'he defensat, en conec els seus orígens i sé que aquesta amargor no és fruit d'haver sortit mimada per una família adinerada com ell, si no per que és una noia que s'ha hagut de buscar la vida, i mai ha acceptat llepar-li el cul a ningú. Laura sempre havia estat una noia rebel, des de jove havia format part de col·lectius polítics d'estudiants i havia estat darrera la organització d'alguna de les vagues estudiantils que tan irritaven al Roger. Ell sempre li deia al rector que aquesta mena d'actituds havien de ser castigades i que "el que necessitaven aquella colla de pollosos era una mica de disciplina". Ell era un home d'ordre, i com a tal, li agradava que els que estaven per sota seu, també ho fossin, hi això incloïa als alumnes. Per sort el rector mai li havia fet massa cas.

Penso que potser se sent molt a gust tenint-me tancat aquí com un conillet d'índies, sota les seves normes. El que tinc clar és que no m'ha posat ni m'aconseguirà imposarà cap directriu.

--- 4 Veus ---

moz 13/1/05
L'altre dia vaig tenir una idea... Es podría parlar de com creu el reclús que ha evolucionat el món al seu voltant.
laranamarrana 13/1/05
Una de dos: o el reclús-protagonista s'està començant a tornar boig, o bé, el tal Roger és un sàdic desmesurat...
rigola 14/1/05
Moz... No sé... vols que parli sobre el pla Ibarretxe? No ho veig massa clar... Si hem pots donar alguna idea...
Salute!
txetake 14/1/05
No crec que una persona reclusa, s'engreixi massa. L'estat nerviós fa que el cos s'aprimi. Si nó mira les persones que surten dels Zulos. Acostumen a estar molt primes i demacrades. Potser és que l'inflen massa de menjar.
14.  Justicia, terra i llibertat @ 19/1/2005 12:09

Avui se m'ha quedat enganxada una cançó. La vaig sentir per primer cop en una festa d'aniversari a Chiapas el fa un parell d'anys. "Hermanos y hermanas de otras razas... de otro color y un mismo corazón. Rezas y rezas y nada enderezas, por eso hagamos la revolución, de amor. Oyeeee!!! Estamos exigiendo todo el respeto. Respeto al indio y a su dignidad. Ya lo dijo Villa, dijo Zapata: Justicia, tierra y libertad... Justicia, tierra y libertad!". La lletra hem va agradar, i vaig preguntar de qui era, resulta que era d'un cantant d'aquests estel·lars del que no recordo el nom. La veritat és que m'agrada cantar y amb el temps que porto aquí ja dec haver cantat tot el repertori de Luis Eduardo Aute, Lluis Llach, Albert Pla i d'en Oriol Tranvia entre d'altres. Crec que ha estat sempre la meva "afició fustrada". De petit vaig formar part d'un grup de música allà al meu poble. El nom del grup era "Les Ladilles de la Guti". Pel nom es poden deduir dues coses amb facilitat. La primera, que fèiem un rock dur força punk; i la segona que ens queia molt malament algú que era coneguda com a Guti.

Guti era la nostra professora de Física. Cal dir primer de tot que tots els del grup érem de lletres, excepte el bateria que sempre li fèiem conya de que ell era "del carrer". Amb els anys ens vàrem haver d'empassar el que li dèiem per que ara exerceix com a bateria professional, i dels bons. A més a més, li dèiem "el Melenes, el terror de les nenes". Durant força anys sortíem de festa junts fins que, ell per les gires i jo per les classes, vàrem separar els nostres camins. L'últim cop que ens trobàrem va ser en sortir d'un concert al Palau Sant Jordi on ell tocava al que vaig anar amb na Laura, en Roger i la seva dona. De vegades feia de músic per a cantants sense grup fixe, i aquell n'era el cas. Accedirem al Backstage, on després d'anar a saludar-lo, la dona d'en Roger va voler anar a saludar a la cantant de qui n'era una gran admiradora. En Roger, un cop més va fer una demostració de les seves dots alhora de convèncer a la gent de que ell era algú més important del que realment era. Va fer creure al pobre noi que flanquejava la porta del camerino de la cantant que era el gerent de la seva discogràfica. Sempre li ha agradat jugar a ser algú important, a dominar allò indominable.

Si, ara deu estar disfrutant de tenir-me allà controlat. Intentant dominar a algú que mai s'ha deixat dominar, un gran repte. Segur que pensa:

- Tú no dèies que mai et deixaries lligar?

Segur que ho pensa, mentre em mira per la pantalla...

--- 0 Veus ---
15.  Records @ 02/2/2005 12:18

Fa dies que no escric. Començo a tenir mal de cap i migranya. Estic cansat ja d'aquest projecte. I estic cansat de sentir-los, allà a l'altre costat de la paret, i donc cops i els crido demanant que es callin, però no em fan cas o se'm riuen. No puc suportar-ho. Es passen tot el dia rient-se de tot allò que faig i dic.

Ploro, per que recordo a Laura, la última tarda que vem passar junts, sense saber el futur que ens esperava. Recordo quan hem va trucar per telèfon la seva millor amiga, la Mireia.

- "La Laura ha tingut un accident aquesta nit."

Jo havia d'anar en el cotxe amb ella. Va passar una any abans d'entrar aquí dins. Encara no me n'he fet la idea. De vegades la sento tan al meu costat meu, com si estigués aquí al costat, abraçats. Però llavors m’adono que estic somiant despert, m'aixeco i em refresco la cara. Ja fa dies que no em masturbo pensant en ella, per que em sento violent, tot i que crec que a ella li agradaria que encara la volgués sentir a prop i per això no he deixat de pensar en ella. Per molt que el Ricard sempre desaprovés la nostra relació, jo crec que em tenia enveja. Tenia enveja d'aquella relació sense lligams, encara que, si més no per la meva part, no vaig aprofitar massa. La vaig començar a estimar, pel seu caràcter, la seva determinació, la seva forma de pensar i d'actuar, no trepitjava ni es deixava trepitjar. Lluitadora, si, d'aquelles que no apareixeran mai als llibres d'història, encara que potser s'ho mereixés. Recordo el seu enterrament. El rector va ser xiulat pels alumnes que el culpaven del que havia passat. Jo no sé fins a quin punt tenien raó. però era clar que aquelles obres no estaven massa ben senyalitzades, però això potser era més culpa de la constructora que no d'un rector que només entén d'adoctrinaments.

- "No volem donar-li falses esperances. La commoció cerebral així com el coàbul que se li han format no ens donen massa esperances." - Dos dies més tard va morir.

La seva mare, a qui no vaig conèixer fins aquell moment, va caure rodona a terra. Tot i reanimació, no resulta fàcil consolar a algú dolgut quan tu també ho estàs. La cerimònia tot i fer-se en la capella no va tenir cap contingut religiós, com segur que ella hagués volgut. La sala més gran del tanatori es va quedar petita per allotjar a tota la gent que hi va assistir.

La seva manca va permetre a en Roger convèncer-me fàcilment de participar en aquest maleït experiment.

--- 0 Veus ---
16.  Merda @ 08/2/2005 03:43

Sé que m'espies tot el dia i molt probablement estiguis llegint això. Si és així... ves-te'n a la merda, Roger. Sempre has pensat que eres millor que ningú, i no entenies com a algú altre li podien sortir les coses millor que tu. Sempre t'ha molestat que jo no et respectes com a un superior, per que no ho he fet mai amb ningú, i no ho penso fer amb algú tan prepotent com tu.

Escolta'm bé el que et dic: A la merda!

I crido tant com em dona la gana, encara que em diguis que no ho faci. Et sembla que em falta educació. Doncs pensa-hi cada cop que em masturbi, davant de aquestes càmeres, potser... davant teu? Doncs no miris... Je, je, je.

Potser això et desencaixa els teus models de societat modal. Deus pensar que les meves reaccions són viscerals, però no és així, són deliberades. Fins i tot el dia que vaig tirar merda a la càmara després d'haver cagat. Pensa que haig de trobar entreteniments en aquesta presó.

Sé que t'ho deus estar passant de conya, deus riure molt. Riu ara que pots, que no t'aturi pensar el que et passarà demà, quan això surti a la llum. A veure que en diuen els teus col·legues d'aquest "estudi", per no dir tortura.

No, no em retreguis coses passades. Saps que mai he aprovat la teva forma de treballar, de cercar patrocinadors qualsevols per a pagar les teves investigacions.

Encara no entenc com vaig arribar a acceptar. T'odio, ho llegeixes bé? Et tornaria a clavar el cop de puny que et vaig clavar quan vas acomiadar en Krist, per robar menjar al campament. No tens sentiments, no ets persona. Segueix pensant en tu sol, com si tothom que t'envolta depengués de tu i hagués de fer el que tu vulguis.

--- 0 Veus ---
17.  Recordant el teu cos @ 17/2/2005 01:21

M'he de tranquilitzar. Les veus que sento no són reals. Potser alguna d'elles, però no totes. Són fruit de la meva imaginació. No hi sou. Penso ignorar-vos a tots i no escoltar res del que dieu. No m'importa gens el que penseu sobre el que faig o deixo de fer.

Us importa si vaig brut o em rento massa sovint. Tampoc m'importa si m'esteu mirant, si m'espieu o no. Que voleu que us digui? Alguna cosa sobre els meus pensaments? Doncs escolteu:

Avui he tornat a pensar en Laura. En la seva cara, en el seu cos, en els seus tendres pits, en el seu preciós cul. He tornat a somiar-la com quan estàvem al seu pis, barrejats entre llençols, sense res a dir-nos i molt a fer. Acaronant-nos, mica en mica cadascuna de les parts dels nostres cossos. Tocant-nos i fent-nos sentir els plaers més viscerals de la nostra sensible humanitat. Massatjant-nos suaument o amb força, agenollats a sobre el llit. Abraçats un davant de l'altre, mirant-nos com qui observa el detall d'un quadre del més representatiu estil rococó.

Coneixent els nostres rostres i els nostres cossos, centímetre a centímetre, part per part, piga per piga. Sense cap més necesitat que la de saber que l'altre està al teu costat, i tu al costat seu. Descobrint una a una cadascuna de les corves del cos. Arribant a les zones més sensibles i començant per besar-les, i llepar-les. Passejant la llengua per elles i sentint els estralls del cos de l'altre. Les contorsions del plaer, les formes que pren el cos sent incapaç de controlar aquell impulsiu moviment només fruit del plaer, lluny de les ordres del cerebel. Respostes totalment viscerals a els contactes de la llengua i del cos de l'altre amb el d'un mateix.

Penetrant-nos, primer un a sobre l'altre, ella sobre meu, jo sobre d'ella. Amb l'impuls del canvi, caiem i reprenem de costat, veient la seva esquena seguint el compàs del meu cos, o jo seguint el del seu. Corrent-me dins seu, abraçat a ella, ella abraçada a mi.

Donant-li petons a la orella i al coll. Sabent-nos un al costat de l'altre. Seguint acaronant-nos. Besant-nos, jo escoltant el seu silenci, ella escoltant el meu.

Deixant passar el temps.

--- 0 Veus ---
18.  Patrocinadors @ 24/2/2005 05:35

Se'm repeteix una i una altre vegada aquella frase:

- "Segur que no vols venir?".

Hi hauria d'haver anat. Ara ja no tindria aquest turment. Potser fins i tot hagués pogut salvar-la. No sé, de vegades penso que si hagués anat amb ella al cotxe li hagués pogut avisar de que estava apunt de caure per les obres. La veritat és que tot allò estava molt mal senyalitzat. I a més a més amb la poca llum de la lluna, barrejat amb la pluja turmentosa que queia aquell dia. Tot va ser per voler retallar despeses.

- "És una qüestió lògica. El que no es gasti aquí ho podrem gastar aquí". - acostumava a dir el Roger quan li presentaves el pressupost d'un projecte. - "Els diners mai han caigut del cel, i aquí no tenim massa benefactors."

Fent una petita pausa, tornava al tema de sempre, tot i que sabia la meva opinió.

- "I clar, després venen aquella colla de pollosos ‘progres’ a dir-te que no volen propaganda a la universitat. Doncs que es paguin ells els estudis. A on s'ha vist que la gent estudiï 'gratis'?"

- "A Cuba." - li vaig dir un cop.

- "Doncs que si n'hi vagin a viure. Ells i de pas que se'n porti a uns quants d'aquests comunistes que encara ronden per aquí i que mai recorden que el mur va caure fa anys." - Començava a treure foc pels queixals - "Si, si en lloc de pensar tant en el Ché.... Clar per a què llegir? Si es passen tot el dia tirats per la gespa del campus fumant porros. Sé que diuen que sóc un fatxa, però s'equivoquen, jo també vaig córrer davant dels grisos. Allò si eren temps en que hi havia motius per queixar-se, ara... Tots viuen amb els seus pares que els hi paguen tot. Això si, per que el papa i la mama treballen per a que ells puguin tenir tele, la Play, el DVD amb Home Cinema i, es clar els porros." - Al cap d'uns minuts decidia aturar-se per respirar. M'agradava provocar-lo, així que aprofitava l'aturada i li tornava a preguntar:

- "Però per què no cedim les sales buides de la facultat per a que facin la sala d'estudiants en lloc de donar-les als patrocinadors?"

- "Però tú m'has escoltat?"

- "Si, ni Herbert Spencer ho hagués dit millor" - Sé que això li molestava. Herber Spencer és el pare del darwinisme social que, com jo sempre explicava a classe, defenia el privilegi dels més forts davant el dèbil en pro de la societat, tota una joia. Roger s'indignava, em mirava, i tornava a concentrar-se en els seus papers.

- "No tens classe? Jo haig de revisar els papers dels patrocinadors, i no puc estar sentint com un Marxista m'explica com haig de portar el meu departament. Aixequem-nos contra el rector zarista! Prenguem la megafonia, la garita del guarda de seguretat i la rectoria! Poca feina..." - Es referia als patrocinadors de les noves obres. Tenia una reunió amb el rector en poques hores. Les obres portaven un temps aturades i els alumnes deien que en lloc de reformar la planta baixa per encabir-hi despatxos de futurs patrocinadors, valdria més protegir més el solar del costat on havia de construir-se l'ampliació de la facultat i que estava molt mal senyalitzat. La campanya que durant tant de temps va treure a la Laura, per millorar unes obres que li van treure la vida.

--- 0 Veus ---
19.  Sortida @ 10/3/2005 05:20

Fa una setmana que he sortit. Ara em començo a recuperar. M'estava tornant boig allà dins. Un parell de dies després d'escriure l'última nota en aquest diari vaig començar a donar-me cops de cap contra la paret fins arribar a sagnar. Van entrar a sedar-me, em van haver d'agafar entre tres infermers. A un d'ells li dec unes ulleres noves que estic esperant que es paguin a costa del projecte.

Realment encara no sé com vaig acceptar participar-hi. Encara no estic recuperat del tot. Em sento dèbil. Al final del projecte, quan començava a tenir atacs d'ansietat, vaig arribar a perdre deu quilos, tot i que al principi em vaig engreixar una mica.

Encara tinc malsons recordant la experiència. Se'm va fer etern, tot i quan només hi vaig estar quatre mesos, a mi em van semblar anys. Al principi tot bé, però quan vaig començar a perdre la noció del temps, ja vaig perdre el compte. L'experiència no se l'aconsello a ningú que voleu que us digui.

He estat parlant amb el Roger per a finalitzar el projecte, però no n'està gens convençut. Resulta que ha penjat cartells per la universitat i per altres llocs per a trobar conillets d'indies. Ahir vaig tenir una discussió amb ell sobre el tema.

- "Però no entens que jo encara ho he resistit per que conec i he estudiat sobre el tema, però això és una tortura." - Vaig dir enfurismat.

- "És una decisió que ja es va prendre fa temps, quan tu encara eres a dins. Tenim dues sales més preparades. I estem pensant de ficar una parella en una d'elles."

- "Ets boig. No saps el que pot arribar a passar! Pots trastocar algú allà dins tancat, aïllat."

- "Bé, els traurem a temps, tu tranquil." - Va dir obrint la porta, tot disposat a marxar. - "Si no t'agrada ja saps on és la porta."

- "Si, ara que tinc porta sóc lliure de triar. Ja no sóc el teu presoner."

Roger va sortir per la porta tot indignat.

Ara estic en el dilema. El projecte es farà tan si hi sóc jo com si no i sé que estan jo present podré frenar la crueltat d'en Roger si és necessari, però no sé si ho podré suportar, em sento feble.

--- 0 Veus ---